Nurmien kaliumtalous. Maan reservikaliumin merkitys kaliumlannoituksen suunnittelussa - Virkajärvi, Perttu; Kykkänen, Sanna; Räty, Mari; Hyrkäs, Maarit; Järvenranta, Kirsi; Isolahti, Mika; Kauppila, Raimo (MTT, 2014)
Kalium on nurmen sadontuoton kannalta heti typen jälkeen tärkein ravinne. Se vaikuttaa paitsi sadon tuottoon myös nurmen ravitsemukselliseen laatuun. Nurmet käyttävät runsaasti kaliumia ja sadon mukana kaliumia voi poistua 50-400 kg hehtaarilta kasvukaudessa. Vuotuinen kaliumlannoituskustannus voi nousta hyvinkin korkeaksi, mutta toisaalta kaliumin käytön kannattavuus on usein hyvä vahvan satovasteen vuoksi. Kaliumlannoituksen suunnittelu perustuu viljavuusanalyysissä analysoitavaan maan viljavuuskaliumpitoisuuteen. Suomessa ja muissa Pohjoismaissa tehdyissä kaliumlannoitustutkimuksissa viljavuuskalium on osoittautunut nurmilla heikoksi kaliumtarpeen ennustajaksi. Maan kaliumtilaa laajemmin kuvaavaa reservikaliumpitoisuutta onkin ehdotettu paremmaksi lannoitustarpeen mittariksi. Tästä lähtökohdasta päätettiin selvittää meta-analyysin avulla selittääkö maaperän reservikalium (2 M HCl-uutto) paremmin nurmien kaliuminottoa ja lannoitustarvetta Suomessa. Meta-analyysiaineistoon sisällytettiin yhteensä 17 koesarjaa, jotka oli suoritettu nurmenviljelyalueella ja joista oli saatavilla analyysin kannalta välttämättömät maaperätiedot sekä pintamaasta että jankosta (mm. maalajikoostumus, reservikalium, jankon ominaisuudet). Erisuuruisia lannoitustasoja aineistossa oli yhteensä 36 ja kaliumlannoitus vaihteli välillä 0-320 kg ha-1 v-1. Tärkeimmäksi vastemuuttujaksi valittiin kuivaainesato. Aineistossa oli hyvin vähän 0-ruutuja, joten lähestymistavaksi valittiin ns. suhteellisen sadon menetelmä. Tämän tarkoituksena oli saattaa eri vuosien ja koepaikkojen sadot toisiinsa nähden paremmin vertailukelpoisiksi. Yksittäisiä satotietueita oli 642. Kunkin kokeen sisällä suhteellista satoa selitettiin kaliumlannoituksella käyttäen satofunktiona joko lineaarista kuvausta tai Mitscherlichin funktioita. Kun kunkin kokeen satofunktio oli ratkaistu, derivoitiin satofunktiot ja laskettiin funktion derivaatan arvo kohdalla 50 kg/ha/v K. Näin eri koesarjat voitiin yhdistää ja verrata kaliumin antamaa sadonlisää kokeen maaperätietoihin korrelaatio- ja regressioanalyyseillä. Lopuksi maa jaettiin reservikaliumin perustella kahteen ryhmään ja ryhmille sovitettiin satovastefunktiot (kuiva-ainesato, kaliumpitoisuus, kaliumtase ja talvituho). Reservikalium selitti kaliumlannoituksella saatua nurmien satovastetta selvästi paremmin kuin viljavuuskalium. Pintamaan ja jankon reservikalium selitti satovastetta yhtä hyvin. Kun maan reservikaliumin pitoisuus oli luokkaa 500 mg/l, oli satovasteen vaihtelu suurta. Sen sijaan alhaisilla reservikaliumin arvoilla (<400 mg/l) sadonlisä oli lähes säännöllisesti huomattava. Reservikaliumpitoisuuden ollessa > 600 mg l-1, kaliumlannoituksen vaikutus satoon oli pieni. Rehun K/N -suhde ja kaliumpitoisuus selittivät yhtä hyvin suhteellista satoa. Kun sadon kaliumpitoisuus on 17,5 - 20 g/kg ka, sadontuotto oli 95 % maksimisadosta. Vastaavat raja-arvot K:N –suhteelle olivat 0,85-0,86. Nurmen kaliumpuutteen rajaksi saatiin noin 17 g/kg ka. Korkean reservikaliumin mailla rehun kaliumpitoisuus on yleensä korkea riippumatta kaliumlannoitusmäärästä. Tämä vaikuttaa märehtijän kannalta tärkeisiin kivennäissuhteisiin yleensä epäedullisesti (mm. laidunja poikimahalvaus). Korkean reservikaliumin mailla nurmenviljelykokeissa on lähes mahdotonta välttää voimakkaan negatiivisia kaliumtaseita, erityisesti silloin, kun halutaan välttää märehtijän kannalta liian korkeita kaliumpitoisuuksia Tulosten pohjalta voidaan luoda uudet lannoitussuositukset, jotka perustuvat maan reservikaliummääritykseen. Käytännössä heikon kaliumtilan mailla lannoitusmäärä tulisi lisätä ja korkean kaliumtilan mailla kaliumlannoitusta vähentää tai lopettaa kokonaan, etenkin jos nurmen juuriston kasvumahdollisuudet ovat hyvät. Kannattavan kaliumlannoituksen yläraja heikon kaliumtilan mailla sijoittuisi ensimmäisenä satovuonna 100–120 kg K/ha/v tasolle ja siitä eteenpäin noin 220–240 kg K/ha/v tasolle silloin kun pyritään korkeaan satotasoon. Käytännössä on syytä seurata myös rehun kaliumpitoisuutta, joka kertoo viime kädessä lannoituksen onnistumisen.

Potassium (K) is of almost equal importance to nitrogen as a key nutrient for grass development and growth. It affects not only the dry matter (DM) yield but also the nutritive value of grass, especially as nutrient imbalances linked to excessive K concentrations in livestock diets increase the risk of milk fever and grass tetany. Because grass growth requires large amounts of K the annual amounts of K removed in grass are also typically high. In Finland, the recommendation of K fertilization for cultivated short-term grasslands is based on the soil concentration of acid ammonium acetate-extractable K (mg KAAc l-1 soil). However, recent studies suggest that the concentration of soil acid-extractable potassium (KHCl) might provide a better basis for the recommendation. The aim of this study was to test this hypothesis using data originating from field experiments conducted in Finland during the years 1973-2006. The database consisted of 17 series of field experiments that provided sufficient DM yield data and also information on soil attributes, from both topsoil and subsoil. The experimental leys were mainly mixes of timothy (Phleum pretense L.) and medow fescue (Festuca pratensis Huds.) Potassium fertilization rates ranged from 0 to 320 kg K ha-1 year-1 although not all experiments included a treatment of 0 kg K ha-1 year-1. Therefore, the method of relative yields expressed as a percentage of maximum yield in each experiment was used in the first stage. The entire dataset comprised 642 combinations of year × cut × K rate. For each experiment the DM yield was explained by potassium application, using using a linear function (Y = a + bx;) or Mitscherlich’s type of function Y = a + b(1-e(-cx)) where Y is the relative DM yield (% of maximum yield) and x is K application (kg K ha-1), and a, b and c are constants. The equations were derived and solved for the point at which the K application was 50 kg ha-1 K (dy/dx50K). Using the values of dy/dx50K it was possible to examine the relationship between the yield responses for K rates and the corresponding soil characteristics analysis on 27 different soils: these were in subsets of the 1st 2nd and 3rd cuts, annual DM yield, 1st 2nd and 3rd - year leys and 1st 2nd and 3rd ley rotations. Finally, the dataset was divided into soils of low and high K status based on KHCl concentration in the topsoil and subsoil. The effects of K fertilization rates on DM yield, grass K concentration, K removal and winter damage were studied for both groups individually. Concentration of KHCl both in topsoil and in subsoil explained the plant availability and utilization of potassium better than the concentration of KAAc (R2 0.78-0.80 vs. 0.39-0.40). When concentrations of KHCl were low (<400 mg l-1) both in topsoil and subsoil, the yield response to K fertilization was strong. On the other hand, at high levels of KHCl concentration (>600 mg l-1) either in topsoil or subsoil, minor responses to K fertilization were occasionally observed. Between these two levels of KHCl concentration the impact of K fertilization was not consistent. Grass K concentration and K/N-ratio explained yield production equally well, and 95% of the maximum yield was achieved when the grass K concentration was 17.5-20 g kg-1 DM or when the K/N-ratio was 0.85-0.86. Potassium fertilization increased the K concentration of grass, but when KHCl concentration of soil was high the K concentration of grass was also high despite the fertilization rate. K balance (input – output) was almost always highly negative especially on soils with high KHCl concentration. In conclusion, grass K-fertilization recommendations should be based on soil KHCl rather than on the currently used KAAc. If KHCl concentration of soil is low, the K fertilization rate should be higher than the present recommendation; however, in contrast, if the KHCl concentration is high, the K fertilization rate should be clearly lower or even omitted. The economic optimum rate of K fertilization varies with K fertilizer and grass prices and also with the age of the ley. In this dataset an approximate economic optimum was 100-120 kg K ha-1 year-1 for the first-year leys and 220-240 kg K ha-1 year-1 for subsequent years. Furthermore, it is considered sensible to monitor changes in the K concentration of grass and adjust fertilization rates accordingly.
Keywords: Maatalous - yleistä, maatalousekonomia,maatalousneuvonta, maaseudun kehittäminen; viljavuuskalium; reservikalium; kaliumtase; talvituho; extractable potassium; nurmet; kaliumlannoitus; satotaso; grass; potassium fertilization; yield